- Te simți bine? - Da, omule. Nu-ți face griji.
E totul în regulă?
Distracție plăcută la Los Angeles.
- El e de vină! - E-n regulă.
- Toată lumea se-nvârte în jurul tău. - Nu-i adevărat!
Tâmpitul ăla cu buzunarul lui a fost sarcastic
- ...și știi asta. - Mie nu mi s-a părut.
Pe naiba. Și porcăria aia cu fața nouă? Aia a fost drăguță.
Ce vrei să fac? Lucrez cu el, ce Dumnezeu!
Știi ce? Ești perfect capabilă să-ți porți de grijă.
Din câte știu eu, cu mine te culci.
Dacă nu vrei să te culci cu el, îți sugerez...
Hei, amice. De unde pot să iau o mașină spre aeroport?
- De aici. - Mulțumesc.
El era în Lexus-ul auriu, cu telefonul la ureche.
Tot mai cer strămutarea procesului?
Are circumstanțe agravante, din cauza antecedentelor din anii '80.
- Încotro? - În centru. Strada North Spring, 312.
În centru.
Uite ce e, stenogramele trebuie să fie gata până la 7 dimineața. Punct.
Stai puțin. Ia-o pe Sepulveda până pe Slauson, apoi pe La Brea.
Ia-o pe La Brea spre nord, până pe Șase, apoi spre centru.
Și ce? Stai până târziu. Și eu lucrez toată noaptea, așa că scutește-mă.
O iau pe 105 până la 110.
- Ajungem mai repede. - Ce?
Am zis 105 spre 110, o să ajungi mai repede.
110 se înfundă într-o parcare pe lângă USC.
Dar când ajungi pe La Brea, la nord de Santa Monica, e blocat.
Pe 110, la nord de 10,
te intersectezi cu lumea care merge spre Pasadena, și ăia merg încet.
Așa e, dar eu ies pe Grand și după aia...
Dacă vrei s-o luăm pe la suprafață, atunci așa facem.
- Punem pariu? - Punem?
Dacă te înșeli?
Nu cred, dar, dacă mă înșel, cursa asta e gratis.
Bine, ne-am înțeles.
- Hai, spune-o. - Ce să spun?
- Haide. - Bine, am avut noroc cu semafoarele.
N-ai avut noroc cu semafoarele. Ai avut dreptate.
Iar eu m-am înșelat...
...Max.
Vrei să dai mai tare, te rog?
- Îți plac clasicii. - Da. Am cântat și eu, la liceu.
- Să ghicesc. La suflători. - Nu. La coarde.
N-am avut plămâni pentru suflat.
Nu s-ar zice, după cum țipai la telefon.
Ăla e alt instrument.
Dacă mă ascultai, acum eram blocați în trafic
și câștigai cinci dolari în plus.
Păstrează-i. Ia-ți ceva special. Dezlănțuie-te.
Nu e... Nu e mare lucru. Nu s-a întâmplat cine știe ce.
Câți taximetriști cunoști care se ceartă cu clienții ca să le facă economie?
Eram doi. A trebuit să-l omor pe ălălalt. Nu-mi place concurența.
Te mândrești că ești bun în meseria ta?
Cu ce, asta? Asta e... Este... E o slujbă part-time.
E de umplutură. Ca să plătesc facturile.
Dar voi fi cel mai bun în meseria mea. Aia e altceva.
- Ce altceva? - Pun la punct niște chestii.
Cum ar fi?
Spune-mi.
Vreau să-mi fac o firmă de limuzine. Island Limos.
O să fie ca o insulă pe roți. O distracție pe cinste, ca un club.
Când ajungi la aeroport, n-o să vrei să mai cobori din limuzina mea.
Așa că fac asta part-time, până-mi cumpăr Benz-ul,
până îmi găsesc angajați și clienții potriviți. Chestii din astea.
Îți place să fii avocat?
- Ești telepat? - Un pic.
Costum închis la culoare, cu dungi. Elegant, neostentativ.
Asta exclude publicitatea. Plus, un bagaj de mână cu strictul necesar.
Și poșeta. Bottega.
Te urci în taxiul meu c-o sabie, mă prind că ești bucătar de sushi.
Tu? Tu ești Clarence Darrow.
Nu tocmai. El era avocat al apărării. Eu sunt procuror.
- Ai un caz important? - Da.
- Am ajuns repede. - Desigur.
Dar nu mi-ai răspuns la întrebare.
Îți place meseria ta?
Da.
Dar nu astăzi.
Nu, chiar îmi place. Abia aștept.
Îmi place mult la tribunal. Dar, în același timp,
sunt foarte încordată în noaptea dinainte de proces.
Încordată? Cum așa?
Cred că o să pierd. Cred că e prost instrumentat cazul,
probele mele nu sunt în ordine, nu sunt pregătită,
lumea o să afle că habar n-am ce fac
și că am făcut scamatorii în toți anii ăștia.
Reprezint Departamentul de Justiție
și pledoaria mea de deschidere o să eșueze în punctul esențial
și jurații or să râdă de mine.
Apoi plâng. Nu dau la boboci.
Multă lume dă la boboci. Dar eu am stomacul tare.
După aia mă adun, îmi rescriu pledoaria de deschidere,
îmi planific probele și asta fac în restul nopții.
Ăsta e programul meu.
Dimineața, începe procesul și sunt bine.
Ai nevoie de o vacanță.
Tocmai am avut una, pe autostrada Harbor.
Nu, nu într-un taxi. Să-ți pui gândurile în ordine.
Să te aduni, să te armonizezi. Înțelegi...
- Tu când ai făcut ultima pauză? - Eu plec în vacanță tot timpul.
- Cât de des? - De zece ori pe zi.
Destinația mea favorită.
Insulele Maldive.
E debușeul meu personal. Când am o zi grea,
fac pauză cinci minute și mă duc acolo.
Și nu mă gândesc la nimic.
- Poftim. Ia-o. - Nu, nu pot să fac asta.
Ia-o, pentru că ai nevoie de ea mai mult decât mine.
O să te ajute. Îți garantez.
Mersi, Max.
Fă-i praf!
Nu știu,
în caz că vrei să investighezi
vreo companie din Top 500 sau...
...să ne certăm despre trasee.
Vino încoace, omule, îmi cer scuze.
Nu te-am auzit. Urcă! Te iau.
- Încotro? - Strada South Union, nr. 1039.
Am înțeles.
- Cât crezi că ne ia? - Șapte minute.
Șapte. Nu opt? Nu șase?
Două minute de la 110 la Normandie. De la Normandie la Venice, trei.
Până la Union, unul. Și unul pentru neprevăzut.
- Pot să te cronometrez? - Te rog.
Ce primesc dacă te înșeli? O cursă gratis?
Scuzele mele. Deja mi-am oferit cursa gratuită.
- Cui? - Unei fete.
Ți-a dat întâlnire?
- Ești prima dată la Los Angeles? - Nu.
Să-ți spun drept, de câte ori vin aici, abia aștept să plec.
E prea răsfirat, n-are coeziune.
- Dar asta e părerea mea. Ție-ți place? - E casa mea.
17 milioane de oameni. Dacă era o țară, era a cincea economie a lumii
și nimeni nu știe pe nimeni.
Am citit de unul care s-a urcat în metrou și a murit.
A mers cu metroul șase ore până a observat cineva,
a făcut înconjurul orașului, lumea urca și cobora, stătea lângă el.
Nimeni n-a observat.
Ăsta e cel mai curat taxi în care am mers.
- E al tău? - Îl împart cu tipul din schimbul de zi.
- Preferi noaptea? - Da, lumea e mai relaxată.
Mai puțin stres, trafic mai lejer, bacșișuri mai mari.
- Ce beneficii ai? - N-am, nu e felul ăla de slujbă.
Nu e ceva pe termen lung. E de umplutură.
Ceva temporar, până pun la punct niște chestii. E ceva temporar.
- De când conduci taxiul? - De 12 ani.
Chiar așa?
Ce alte chestii mai faci?
Nu vreau să vorbesc despre ele. Un mic plan de afaceri.
- Fără supărare. Doar că... - Nu m-am supărat.
Ești un tip care face și tace. Foarte bine.
- Șapte minute. Omule, ești bun. - Am avut noroc cu semafoarele.
Cum să nu! Probabil că știi și programul semafoarelor.
Uite ce e, am venit pentru o afacere imobiliară, rezolv într-o noapte.
Am cinci opriri de făcut.
Strâng semnături, văd niște amici și la 6 dimineața am avion de pe LAX.
- Stai cu mine. - Regulamentul nu-ți dă voie
să închiriezi mașina.
- Regulamentul? - Da.
Ăștia nu plătesc concedii de boală. Cât scoți într-un schimb?
- Cât? - 350, 400.
Da? Să-ți spun ceva. Cu mine, o să scoți 600.
- Nu știu... - Plus 100, dacă mă duci la LAX la timp,
- ...să prind avionul. - Nu, omule. Nu știu ce să zic.
- Nu știu. - Ba știi.
- Nu știu, omule. - Ba știi.
Șase sute...
Perfect. Ne-am înțeles. Poftim 300 avans.
- Cum te cheamă? - Max.
- Max. Eu sunt Vincent. - În regulă.
Dar nu pot să parchez aici.
Ne vedem pe alee, în spatele clădirii.
Sigur nu e de pe-aici.
Așa.
Nu! Rahat! La naiba!
Ce dr...
Ce naiba?! Fir-ar să fie!
Ești bine, omule?
Rahat! La naiba!
A căzut pe taxi.
A căzut... A căzut de acolo drept pe taxi.
- Rahat. Cred că e mort. - Crezi bine.
Tu l-ai omorât?
Nu, eu l-am împușcat. Gloanțele și căzătura l-au omorât.
Dă-o naibii de treabă, omule!
- Roșu, Max. - Stai, stai.
Lasă mâinile jos. Lasă mâinile jos!
Bine. Bine.
- Ajută-mă. Deschide portbagajul. - Ce?
Deschide portbagajul!
Hai, omule. Fii serios! Ce... Ce faci?
Îl dau jos de pe capotă. Nu pot să-l las aici.
Dacă nu vrei să stea în față cu tine... Dar, având în vedere igiena...
- Rahat! - Bun.
E doar un tip mort. Apucă-l de mâini.
- Nu pot! - Ia-l de încheieturi.
- Ai înțeles? - Da. Cred că are convulsii.
Bun. E destul de bine.
- Să mergem. - De ce nu iei tu taxiul?
- Să iau taxiul? - Da, ia-l.
Eu o să stau cuminte. Ăia habar n-au cine le conduce
în majoritatea timpului. Nu fac niciodată verificări.
Bine? Așa că, ia-l. Tu, eu...
Promiți că nu spui nimănui?
- Da. Da. Da. - Pe bune?
Promit.
- Treci naibii în mașină! - Tu...
Treci în mașină.
Ramone?
Ramone!
Rahat.
- Rampart, aici șeful de tură. - Sunt detectiv Fanning, Narcotice.
Trimite două mașini și un detectiv la South Union, nr. 1039.
- Și contactează SID. Am o crimă. - Am înțeles. South Union, nr. 1039.
- Ce faci? - Trebuie s-o curăț. E mizerabilă.
Și? Lady Macbeth, stăm aici și semaforul e verde.
Lasă scaunele.
Boule!
Nu mai ai cel mai curat taxi din țara La-La.
Obișnuiește-te cu gândul. Concentrează-te asupra slujbei.
- Fountain, nr. 7565. Știi unde e? - În West Hollywood.
- Cât timp crezi că ne ia? - Nu știu, omule, 17 minute.
De ce?
- Nu, nu, nu. Stai așa. - Ți-am spus că mai avem
- ...și alte opriri în seara asta. - Nu, ai zis
- ...că trebuie să vizitezi niște amici. - Sunt amicii cuiva.
Tu conduci taxiul, eu îmi fac rondul și, dacă supraviețuiești,
o să fii mai bogat cu 700 $.
Nu vreau să te enervez, dar nu pot să fac asta.
Nu pot să te duc să omori oameni.
- Nu e slujba mea. - Astă-seară, este.
Uite ce e, nu înțelegi. Vorbesc serios.
Eu... Nu mă simt în stare.
- Bine. Ești stresat. - Da, sunt.
Ești stresat. Înțeleg.
Respiră adânc și rămâi calm.
- Respiri? - Rahat.
- Respiri? - Da.
Bine, bine.
Uite cum stă treaba:
tu mă duceai cu mașina și habar n-aveai de nimic,
dar "el gordo" a ajuns la o fereastră și a plonjat de la înălțime.
Am trecut la planul B. Mai respiri?
Trebuie să facem ce putem. Să improvizăm. Să ne adaptăm.
Darwin. Ghinion. "I Ching." Orice-ar fi, trebuie să ne adaptăm.
"I Ching"? Ce tot spui? Ai aruncat un om pe fereastră.
Nu l-am aruncat. A căzut.
- Ce ți-a făcut? - Poftim?
- Ce ți-a făcut? - Nimic. L-am cunoscut astă-seară.
L-ai întâlnit o dată și l-ai și omorât?
Ar trebui să omor numai cunoscuți?
- Nu, omule. - Max, din 6 miliarde de oameni,
tu te faci varză din cauza unui grăsan.
- Cine a fost? - Ce-ți pasă?
- Ai auzit vreodată de Ruanda? - Da, am auzit.
Zeci de mii de omoruri pe zi.
Nimeni n-a mai ucis atâția de la Nagasaki și Hiroshima.
- Ți-a păsat, Max? - Ce?
Te-ai înscris în Amnesty International, Oxfam,
"Salvați balenele", Greenpeace sau de-astea? Nu.
Omor un grăsan din Los Angeles și tu scoți fum pe urechi.
Nu cunosc niciun ruandez.
Nu-l cunoști nici pe tipul din portbagaj.
Fir-ar să fie!
Dacă te liniștește, a fost un infractor,
implicat într-o operațiune ilegală.
Și tu ce faci? Arunci gunoiul?
Da. Cam așa ceva.
- Trageți pe dreapta. - Rahat!
- Scapă de ei. - Cum?
Ești taximetrist. Convinge-i să nu te amendeze.
Te rog, omule, nu face nimic.
Atunci nu-i lăsa să mă înghesuie. N-ai loc în portbagaj.
- Nu-mi vine să cred. - Să crezi.
Nu. Vorbesc eu cu ei.
Probabil e căsătorit.
Celălalt are copii. Probabil că nevastă-sa e gravidă.
Da, mă descurc. Mă ocup eu. Da. Numai o clipă.
Ce mai faceți? Partenerul meu de pe partea aia o să vă ajute.
Permisul și talonul.
Da.
V-am tras pe dreapta pentru că aveți parbrizul spart.
- Sunt la zi? - Da, domnule polițist.
V-ati bătut cu mâncarea?
Da, o să... E mizerie.
Curăț, curăț...
Hei, ăsta de pe parbriz e sânge?
Da.
Da, am lovit o căprioară.
- Ați lovit o căprioară? - Da, pe...
- Eram pe Slauson. - O căprioară în oraș?
Da, sunt pe-acolo. Sunt...
Mi-a sărit în față și n-am putut s-o evit.
- De ce mai aveți încă pasager? - Mă îndreptam spre depou și...
Puteam să-l las la destinație. E în drumul meu.
Da, dar taxiul dv nu e sigur și trebuie să-l confiscăm.
Trebuie să-i facem inventarul înainte de tractare.
Deschideți portbagajul și ieșiți din mașină.
Domnule, îmi pare rău, va trebui să chemați alt taxi.
Chiar e nevoie, domnule polițist? Stau la 800 m de aici.
Mi-e teamă că da. Ieșiți din mașină, vă rog.
- Și dv. Haideți. - Dacă deschizi portbagajul, îi bag.
Știi ce, omule, a fost o noapte lungă.
Plus, depoul e chiar acolo.
Iartă-mă de data asta. E prima mea cursă.
Ieși din mașină. Deschide portbagajul. Haide.
Jos. Și dv, domnule. Vă rog.
Aici dispeceratul diviziei Rampart. Focuri de armă, 83 colț cu Hoover.
Toate unitățile Secției 26, interveniți. Terminat.
Partenere, trebuie să plecăm. Recepționat. Venim.
Du-te direct la garaj. O seară plăcută, domnule.
Oprește aici.
Mâinile pe volan, la 2 fără 10.
- De ce? - Pentru că vreau eu.
- Max. Max. - Rahat.
Ești acolo, ticălosule?
- Cine e ăla? - Lenny, dispecerul nostru.
Max, știu că ești acolo. Răspunde naibii.
- Ce se întâmplă dacă nu răspunzi? - Mă tot apelează.
Max, răspunde.
N-o da în bară.
- Da, Lenny, care-i treaba? - Tocmai am vorbit cu polițaii.
Sergentul a sunat să verifice dacă ai adus taxiul.
- Da, și? - Nu numai că urăsc să vorbesc cu ei,
dar mi-au și spus că ai lovit taxiul?
Nu, nu, a dat ceva peste mine. Nu eu...
Crezi că-mi pasă ce, unde și când? Tu plătești.
A fost un accident. Nu ești răspunzător.
- A fost un accident. Nu-s răspunzător. - Pe naiba. Te fac răspunzător.
- O să plătești din buzunar. - Spune-i să-și bage taxiul în fund.
- Nu pot. E șeful meu. - Și ce?
- Am nevoie de slujba asta. - Ba n-ai nevoie.
Mai ești acolo? Cu tine vorbesc. Max! Max!
- Nu-ți plătește nimic. - Cine naiba ești?
Albert Riccardo, procuror-adjunct, pasager în acest taxi.
O să te reclam la Circulație.
- Să nu ne aprindem. - Să nu ne aprindem?
Cum să nu mă aprind, când aud că vrei să înșeli un om al muncii?
Știi bine că polița ta de coliziune și asigurarea generală acoperă daunele.
Ce porcărie încerci, rahat sarcastic ce ești?
- Încercam să... - Spune-i.
Poftim, spune-i că-i un bou. Haide.
Ești un bou.
Zi-i că, dacă mai încearcă porcării, o să-i bagi taxiul în fundul ăla gras.
Și, dacă mai încerci vreo porcărie,
o să... o să-ți bag taxiul ăsta în fundul ăla gras.
Rahat!
Lucruri ca ordinele de protecție, împotriva hărțuirii în familie,
când soțul își vrea înapoi soția {y:i}sau prietenul, prietena.
Auzim mereu: "Obține un ordin de protecție".
Ordinul de protecție e un instrument,
dar, adesea, e doar o bucată de hârtie pentru hărțuitor.
- Da. - Domnule Clarke, vă caută un notar.
A demonstrat că este notar?
Da, domnule.
Bine, trimite-l sus.
Sau le împușcă, înțelegeți? Se întâmplă mult prea des.
- Dar îl folosim ca instrument. - De multe ori...
De multe ori... În situația asta, străinii pot scrie sau telefona.
Dar cât de des sunt oare hărțuitorii
persoane pe care cei hărțuiți le cunosc?
Hei! Hei, sunt în taxi!
Rahat. Aici în... Pe alee!
Rahat!
Hei, stați puțin.
Da, omule. Da, chiar aici.
Sunt în taxi, omule, sunt blocat. Mulțumesc. Mulțumesc.
Uite care-i treaba, trebuie să ies de aici.
- Ce s-a întâmplat? - Sunt legat aici.
Un tip m-a legat, dar e în bloc,
îl întoarce cu susul în jos. Trebuie să ies.
- Ești legat acolo? - Scoate-mă, să sunăm poliția.
Mai bine dă-mi portofelul.
- Faci mișto de mine? - Ți se pare că fac mișto?!
Nu vezi că am mâinile legate de volan?
Mă doare-n fund de ce sunt legate. Te aranjez de nu te vezi.
- Nu trage, omule. - Atunci ridică-ți fundul.
- Rahat! - Da.
Ce rahaturi mai ai aici? O, premiul cel mare!
A fost tare!
Hei, amice!
- Aia e servieta mea? - E servieta ta?
Da, e. De ce, o vrei înapoi?
Dar portofelul?
Ce mai ai pentru mine?
Rahat!
Unde e butonul? Sub bord?
Îl apeși, te rog?
Atragi atenția și o să aduci moartea unora care nu trebuie să moară.
Înțelegi?
- Da. - Da?
Dar am noutăți: suntem în avans cu programul.
- Îți place jazz-ul? - Pardon, ce spui?
- Jazz-ul. Îți place jazz-ul? - Nu prea.
Un tip mi-a spus de un bar lângă Crenshaw.
Leimert Park. Toți greii Coastei de Vest au cântat acolo.
Dexter Gordon, Charlie Mingus, Chet Baker. De genul ăsta.
Hai, termină aici și îți fac cinste cu un pahar.
Informatorul ăsta, cum îl cheamă? Ramone?
Ramone Ayala. Trebuia să ne vedem în Bellflower astă-noapte.
N-a apărut, așa că am venit aici și am găsit asta.
De când îl folosești pe tipul ăsta?
De patru luni. E un trepăduș.
Face parte dintr-o rețea de distribuție legată de Felix.
Felix Reyes-Torrena?
FBI-ul îl urmărește. Nu vor să ne apropiem de el.
De când lucrează Poliția din Los Angeles pentru FBI?
Dacă se bagă, or să ne ia toate probele,
or să-și construiască cazul, or să ia laurii. Care-i șpilu'?
Șpilu' e că omul meu a zburat pe geam.
A zburat pe geam
și are amprentele lui Felix pe fund. De-aia cazul ăsta e al meu.
S-a comis vreo crimă? Vreo omucidere? Ai vreun cadavru?
- Nu văd decât niște bucăți de sticlă. - Și sânge.
Aici, pe sticlă. Mai e și aici.
Și mai sunt niște stropi acolo și aici.
- Richard? - Da, eu sunt.
Ramone a zburat pe geamul ăla
și s-a zdrobit de asfalt.
Sticlă aici, apoi cauciucuri care au trecut peste ea.
- Poate a sărit. - Da, cum să nu.
E deprimat, așa că sare în cap pe geam, de la etajul patru.
Uau, mă simt mai bine. Se ridică.
Acum o să-mi văd de programul meu.
- Fii serios, omule. - Hei, Ray! Prinde.
- Recente? - Încă miros a praf de pușcă.
Un moș de vizavi care se uita la televizor
a zis că a văzut un taxi parcat aici mai devreme
și doi tipi care se plimbau prin jur.
Descriere? A văzut ceva?
Nu prea. Are niște ochelari ca două funduri de sticle.
Sunt 4000 de taxiuri în Los Angeles.
- Altceva ai mai aflat? - Asta-i tot.
Bine. Mai încearcă. Să mai încercăm.
Îți amintești chestia aia din Oakland?
Taximetristul a mers toată noaptea, a omorât trei oameni
și după aia s-a împușcat.
A luat-o razna. Și?
Detectivul ăla din Oakland n-a crezut.
Șoferul n-avea cazier, nu suferea de boli psihice.
Omoară trei oameni și după aia se sinucide?
Oricum, detectivul ăla a crezut că mai era cineva în taxi.
N-am învățat niciodată să ascult jazz.
Nu are o melodie anume. E mai presus de partitură. E neașteptat.
- Improvizație, ca în seara asta. - Ca în seara asta?
Cei mai mulți oameni, peste zece ani,
or să aibă aceeași slujbă, aceeași rutină. Totul la fel.
Siguranță, tot timpul siguranță.
Peste zece ani.
Omule, tu nu știi unde-o să fii peste zece minute.
Sau știi?
- Cine e la trompetă? - Daniel, dragule, patronul.
E grozav. Ești drăguță să-l inviți încoace după ce-și termină numărul?
- Trebuie să-i dau de băut. - Sigur că da, dragule.
Nu, aveam cam 19 ani și făceam pe picolul chiar aici.
Salariul nu era rău, dar nu asta era chestia.
Voiam să fiu lângă muzică. Și am fost.
De exemplu, într-o noapte anume.
22 iulie 1964. Cine credeți că intră pe ușă?
Pa, dragule.
Miles Davis. Chiar el.
- În persoană? - Chiar așa.
Adică, pe ușa aia, cel mai tare tip de pe planetă.
Iisuse!
Fusese la o sesiune de înregistrări
la Columbia, pe Vine. Deci Miles intră pe ușa aia.
Și, până să mă dezmeticesc, era pe scenă, cântând cu orchestra.
- Trebuie să fi fost... - A fost înfricoșător.
Tipul era extrem de concentrat.
În plus, era înfricoșător oricum.
Adică toată lumea știa
că nu te duci pur și simplu să vorbești cu Miles Davis.
Părea relaxat, dar era absorbit de ceea ce făcea.
Într-o zi, era aici un cuplu de tineri și tipul a încercat să-i strângă mâna.
Tipul spune: "Bună, mă numesc..."
Miles a zis: "Dispari din fața mea, flecar împuțit.
Și ia-o și pe toantă cu tine".
Înțelegi? Așa... Așa era Miles, omule.
Așa era când era pierdut în muzica lui. Fioros.
Dar tu ai vorbit cu el?
- Mai mult. - Nu cred.
- Am cântat cam 20 de minute. - Incredibil!
- Cum te-ai descurcat? - Cum?
Nu faci nici cinci bani când cânți alături de Miles Davis.
Dar m-a susținut.
- Ce-a zis? - A zis doar "mișto".
- "Mișto"? - Da.
- Atât? - Da.
Adică: "E bine, dar nu ești încă gata".
Însemnă: "Caută-mă când o să fii".
- Și l-ai căutat? - Nu.
Am fost recrutat și m-am băgat în alte chestii.
Când m-am întors la muzică, îmi trecuse vremea.
M-am născut în 1945,
dar noaptea aia a fost începutul meu.
- Chiar aici, în sala asta. - Lumea nu mai e aici.
Jazz-ul nu mai e ce-a fost odată.
Ce poveste minunată!
Trebuie să le-o spun oamenilor din Culiacán și Cartagena.
Îi cunoști pe oamenii din Culiacán și Cartagena?
Mi-e teamă că da.
Tocmai când credeam că ești un tip de treabă.
Sunt un tip de treabă și am un contract.
Hai, Vincent, dă-i omului o șansă.
- Acum lucrez. - Uite ce e. Tu ești ăla
care vorbea de improvizație. Îți place tipul, îți place cum cântă.
- Să facem puțin jazz. Hai. - Să improvi...
Sună caraghios când o spui tu.
Ce zici de asta? Îți pun o întrebare.
- Ce întrebare? - O întrebare legată de jazz.
Dacă dai răspunsul corect, te las în pace.
Dispari în seara asta.
Dacă plec în seara asta,
o să mă duc așa departe, ca și cum aș fi mort.
Și încă ceva: oamenii ăștia și reprezentantul lor, Felix.
Spune-le că-mi pare rău.
Spune-le că a trebuit s-o fac. Mi-au oferit imunitate.
M-au obligat. Ori jucam cum cântau ei, ori mă-ntorceam la răcoare.
Și nu mă mai întorc la răcoare.
Da.
Întreabă-mă.
Unde a învățat Miles să cânte?
- Știu tot ce se poate ști despre Miles. - Atunci, să vedem.
La școala de muzică. A făcut școala de muzică, nu?
Taică-su a fost dentist în East St. Louis.
A investit în agricultură, s-a îmbogățit.
L-a trimis pe Miles la Conservatorul Juilliard.
New York, 1945.
Uau!
A părăsit Juilliard după mai puțin de-un an.
L-a căutat pe Charlie Parker pe Strada 52
și Charlie i-a fost mentor timp de trei ani.
- Nu, am terminat. Găsește-ți alt taxi. - Max.
Lasă-mă în pace. Oricum, eu sunt colateral.
Nu mă joc.
Te-ai jucat cu el, omule.
Dacă știa răspunsul, l-ai fi lăsat să plece?
Aici 102. Aici 102. Max?
- Ce are tipul ăsta? - Max?
- Iar îmi freci șoferul? - Cine ești?
Același tip cu care ai vorbit și data trecută.
Mama lui Max mi-a făcut capul țăndări. Dă-mi-l pe Max, te rog.
Stai puțin.
Cu grijă.
- Da. - Maică-ta sună din 10 în 10 minute.
De ce n-ai venit? Ești bine? Unde ești?
Unde să vii?
Zi-i că nu pot în seara asta.
Nu sunt rudă cu tine. Spune-i tu.
Unde să vii?
E în spital.
- Și o vizitezi în fiecare seară? - Da. Și ce dacă?
- Dacă nu apari, strici programul. - Și?
Și începe lumea să te caute, pe tine și taxiul ăsta. Și nu e bine.
Nu te duc la maică-mea.
De când negociem noi?
Doi pași înainte, unul la stânga.
Hei. Flori?
Risipă de bani. N-o să însemne nimic pentru ea.
Te-a purtat în pântecul ei nouă luni.
Lumea cumpără flori. Cumpără flori.
Mă scuzați. Păstrați restul.
Țineți liftul, vă rog.
- Etajul? - Cinci. Mersi.
- Vă merge bine în noaptea asta? - "Mezzo e mezzo". Dv?
Mă scuzați.
Bună, mamă.
- Te-am tot sunat. - M-am luat cu treabă.
De ce nu mi-ai dat telefon?
Stau aici și mă gândesc dacă nu cumva ai pățit ceva.
- Ți-am adus flori. - Ce să fac cu ele?
- Te înveselesc. - Cum?
Gândindu-mă că-ți cheltui banii pe chestii care se ofilesc?
Vezi? Nu eu ți-am luat florile, mamă. El le-a luat.
Cine?
De ce nu mi-ai spus că avem un vizitator?
Cum te cheamă? Scuze, fiul meu e necioplit.
Nu-i nimic, doamnă.
Tu ai plătit pentru florile mele?
Sunt frumoase.
Max?
Mamă, el e Vincent. Vincent, ea e mama mea, Ida.
Mă bucur să vă cunosc, doamnă Durocher.
Spune-mi Ida.
Ida, eram cu Max când a primit apelul.
Și ai venit până aici ca să mă vezi?
- Nu e mare lucru, doamnă. - Spune-i-o fiului meu.
Trebuie să-i pui pistolul la tâmplă ca să facă ceva.
Trebuie să fii unul din clienții lui importanți.
Client? Eu... Îmi place să cred că-i sunt prieten.
Max nu prea a avut prieteni.
Vorbea cu el însuși în oglindă. Nu e un lucru sănătos.
De câte ori trebuie să te rog? Nu face asta!
Ce să fac?
Nu vorbi despre mine de parcă n-aș fi prezent.
Ce tot spune?
Spune că e și el aici, în salon.
Da, ești. E sensibil.
Știu. Dar sunt sigur că sunteți foarte mândră de el.
Sigur că sunt. A pornit de la nimic.
- Și uite unde-a ajuns. Aici, în Vegas... - Mamă!
Mamă! Nu-l interesează chestiile astea.
Am venit, te-am văzut, ești bine, să mergem.
Nu, nu, nu. Mă interesează mult, Ida. Te rog.
- Companii de limuzine. - Serios?
Duce celebritățile cu mașina.
Celebritățile. În limuzine.
Asta e o mare realizare.
Cum spuneai că te cheamă?
Vincent, doamnă.
- Mai vii pe aici? - Nu, nu stau decât o zi în oraș.
- Când te întorci. - Sigur că da.
Max!
Nu!
Toate planurile mele erau acolo. Îți bați joc de munca mea.
Hai să vedem ce mai poți să faci.
În seara asta au venit patru. Poate că unul e tipul tău.
Nu, nu e Ramone. Să-l vedem pe ăsta.
Nu, următorul.
Știi, e ceva ciudat aici.
Ăștia trei au venit la juma' de oră unul de altul.
Puștiul și ultimul tip au fost împușcați de același tip, cred.
- De ce? - Modelul rănilor.
Două în stern, una în cap.
Tipul ăsta trage foarte precis. Ia uită-te aici.
Astea două sunt la câțiva milimetri una de alta.
Să-l vedem pe ăsta.
Vezi ce vreau să spun?
- Dumnezeule! Pot să sun de aici? - Da.
Hai, hai, trezește-te.
- Alo? - Bună, sunt Fanning.
Sunt tot la morgă, la Surorile Milei.
Nu l-am găsit, dar n-o să ghicești
- ...pe cine am aici, la congelator. - Pe cine?
Pe Sylvester Clarke, procuror criminalist, devenit avocat-criminal.
L-a reprezentat și pe Ramone,
care n-a apărut încă.
Amândoi sunt implicați în traficul de droguri.
Se petrece ceva
și nu cred că federalii știu.
Ține-ți mobilul deschis. Am telefonul agentului-șef. Te sun
- ...în 30 de minute. - Bine.
Mergi într-un loc numit El Rodeo. E pe Washington, în Pico Rivera.
- Unde pe Washington? - Caută-l și tu.
Limuzine, ei?
Nu începe.
Nu eu sunt ăla care-și minte mama.
Aude ce vrea să audă. Eu n-o dezamăgesc.
Da, cum să nu. Poate că aude ce-i spui tu.
Nu e niciodată suficient ce-i spun eu.
Și asta dintotdeauna.
- Deci ce e la El Rodeo? - Condu acolo.
Își aruncă defectele asupra ta.
Ce nu le place la ei, la viața lor, toate alea.
Se răzbună pe tine.
- De unde știi? - Tata a fost așa.
Mamele sunt mai rele.
Habar n-am. Mama a murit demult, nu mi-o amintesc.
Și taică-tu?
Ura tot ce făceam.
Se îmbăta, mă bătea, aterizam la orfelinat, mă întorceam la el. Cam așa.
Și ce s-a întâmplat?
L-am omorât.
Aveam 12 ani.
Glumesc.
A murit de ficat.
- Îmi pare rău. - Ba nu-ți pare.
Deci ce e chestia asta cu "taximetria temporară"? Vrăjeală, nu?
- Nu-i vrăjeală. - Doisprezece ani nu e "temporar".
Trebuie să adun bani. Asigurare, obligațiuni, întreținere, cauciucuri.
Să-mi găsesc angajați, clienți.
Nu e de ajuns să iei mașina și să-ți pui fundul în scaun.
- De ce nu? - Pentru că Island Limos
nu oferă doar o cursă. E ca un club. E o distracție pe cinste.
Nu mai vrei să se termine. Totul trebuie să fie perfect.
Perfect.
Aici e. Fă dreapta.
- Dă-mi portofelul. Hai. - Să-ți dau portofelul? De ce?
Ți-l țin eu, în caz că tipii dinăuntru te percheziționează.
- Cine să mă percheziționeze? - Tipii dinăuntru.
Intră și întreabă de Felix. Te așteaptă.
- Felix. - Da.
- Cum arată? - Nu știu, nu l-am văzut niciodată.
Cine e?
Are legături cu tipii care m-au angajat.
- Nu înțeleg. - Mi-ai distrus documentele.
Urmează nr. 4. Ce ai crezut? Că s-a amânat din cauza ploii?
Intri și te dai drept mine. Iei rezervele.
Sunt pe un hard portabil sau pe CD.
- De ce nu mergi tu? - Nu mă duc la întâlniri.
Managementul riscului. Anonimat. Eu mi-l protejez pe al meu.
Eu sunt în legătură cu șefii lor. Ăștia n-or să mă vadă.
Nu știu cum arăt.
Dacă nu mă descurc...
Or să te omoare. Ai zece minute.
La 10,01, mă duc la spital și o omor pe maică-ta la plecare.
- Nu te face că nu-ți pasă. - Nu pot să fac asta.
- Nu pot. - Ce spui acolo?
Sigur că poți, omule. Haide.
Uite ce e, dacă fac asta, te ajut să mai omori niște oameni.
N-ai de ales, Max. Mângâie-te cu gândul că n-ai avut de ales.
- De când faci asta? - De ce?
În caz că mă întreabă.
- În sectorul privat, de șase ani. - Bun, de șase ani.
Ai beneficii? Asigurare? Pensie?
Nu. N-am concediu de boală plătit. Nu mai trage de timp și dă-te jos!
- Da? Stai! - Stai pe loc, omule.
Cine e ăsta?
Notează ora.
E-n regulă.
- Care-i treaba, băiete? - Ce vrei?
Am venit la Felix. Are ceva pentru mine.
Nu știu niciun Felix.
Spuneți-i...
Vince... Spuneți-i că-l caută Vincent.
Sunt Vincent.
Am înțeles.
Dați-i drumul. Lăsați-l să intre imediat.
Sunt detectiv Richard Weidner, Poliția din Los Angeles, Narcotice.
Detectiv Ray Fanning,
- ...Poliția Los Angeles, Narcotice. - Bună. Agent Frank Pedrosa.
- Mulțumim că ai venit, Frank. - Cu plăcere. Cu ce vă pot ajuta?
Ce vreți să știți despre caz?
- Activități neobișnuite în seara asta? - De exemplu?
Relativ la o crimă sau o serie de crime
în Wilshire Central sau West Hollywood?
Nimic nou pe frontul de vest.
Unii oameni dorm. Alții nu dorm.
Se mișcă încolo și încoace în mașini, dubițe, taxiuri.
În afară de asta, ne uităm cum bate vântul.
- De ce vă interesează cazul nostru? - Păi...
Avem o problemă. Două cadavre.
Ar putea fi o coincidență sau nu. Dar se pare că nu e.
- Avem un avocat și clientul lui... - Capota e făcută varză.
Capota e făcută varză.
- Poți să mărești imaginea? - Care parte?
Acolo.
- Ia uite acolo. - Ce e?
Da. 5-Queen-49974.
5Q49974.
Credeam că ești mai înalt.
Deci, Vincent...
- Care-s cele două nume? - Ramone Ayala și Clarke.
Ramone Ayala și Clarke au fost uciși astă-seară?
- Amândoi? - De Sylvester Clarke sunt sigur.
- Ramone, nu știu. - Mai am un cadavru.
Daniel Baker din South Central. Leimert Park.
Sunt trei.
- Trei ce? - Trei martori.
"Vincent se întâlnește cu oamenii lor la Culiacán sau Cartagena.
Dar cu tine nu se întâlnește".
Dar ai venit.
De ce?
Mi-am pierdut chestiile.
Lista.
Ascultă-mă bine de tot.
Niște grupuri speciale au făcut lista cu "dedos".
- "Dedos"? - Ciripitori. Informatori.
Intercepții telefonice cu soft de identificare a vocii,
supravegheri.
Lista aia a fost făcută de niște agenți foarte scumpi.
E o listă importantă. Nu crezi?
Și ai pierdut-o?
Da.
Îmi pare rău.
Îți pare rău? Cu părerea de rău nu-l faci la loc pe Humpty Dumpty.
- Crezi în Humpty Dumpty? - Nu.
- În Moș Crăciun crezi? - Nu.
Nici eu. Nici eu, dar copiii mei cred. Sunt încă mici.
Dar știi de cine le place mai mult decât de Moș Crăciun? De ajutorul lui,
Pedro el Negro. Petru cel Negru. Da.
Există o veche poveste mexicană care spune că Moș Crăciun
era așa de ocupat să aibă grijă de copiii buni,
încât a trebuit să-și ia un ajutor care să se îngrijească de cei răi.
Și l-a angajat pe Pedro.
Și Moșul i-a dat o listă
cu toate numele tuturor copiilor răi.
Iar Pedro venea în fiecare noapte să vadă ce fac ei.
Și la oamenii, la copilașii care nu erau cuminți,
care nu-și spuneau rugăciunile,
Pedro le lăsa un măgăruș de jucărie la fereastră.
Un mic "burro".
Și se întorcea. Și dacă ăia mici erau tot obraznici,
Pedro îi lua cu el
și nimeni nu-i mai vedea vreodată.
Dacă eu aș fi Moș Crăciun și tu ai fi Pedro,
cum crezi că s-ar simți Moș Crăciun cel vesel
dacă, într-o zi, Pedro i-ar spune: "Am pierdut lista"?
Cât de tare crezi că s-ar înfuria?
Spune-mi, Vincent.
Spune-mi ce crezi.
Ce?
Cred că...
Cred că ar trebui să-i spui tipului ăluia
din spatele meu să lase arma jos.
Ce-ai zis?
Cred că ar trebui să-i spui tipului din spate să-și lase arma
până nu i-o iau și-l bat cu ea până îi crapă fierea-n el.
M-a urmărit cineva.
- FBI? - Habar n-am, tu să-mi spui.
De-aia am aruncat lista.
Planurile, toate porcăriile alea.
Ca să-ți protejez, parțial,
fundul tău fițos în costum Hermes.
Crezi că mie-mi place să vin aici?
Dar asta e,
mai avem și ghinioane.
Trebuie să treci peste ele. Să te adaptezi.
Darwin. "I Ching."
- A... - Grăsanul, bogătașul,
jazzman-ul.
Mai rămân doi.
Poți să termini treaba?
În șase ani...
...când n-am terminat-o?
Spuneți-i că-l caută Vincent.
Sunt Vincent.
Spuneți-i că-l caută Vincent.
Sunt Vincent.
Spuneți-i că-l caută Vincent.
Sunt Vincent.
Spuneți-i că-l caută Vincent.
- Eu așa aud. - Sunt Vincent.
Ultimii doi.
Și, apropo, în semn de stimă pentru tine,
aș vrea să-ți fac o reducere.
Pentru toate serviciile mele, 25 la sută.
- Foarte generos. - Hai 35, ce naiba.
Și, apropo...
...Daniel a zis că-i pare rău.
Interesant.
Du-te la Fever.
Dacă ceva merge prost...
...omoară-l.
- Dă-mi permisul lui pe mail. - Bine?
- Bine. - Pe mobilul meu.
Nu, nu, aștept.
Hei, mai e cineva în taxiul ăla?
Aveai mai multe șanse să nu ieși viu de-acolo.
Da, sunt impresionant.
Strada Șase cu Alexandria, clubul Fever. Îl știi?
Localizați martorul, Peter Lim. Evacuați-l, puneți-l la adăpost.
- Aici 101, către unitățile de urmărire. - Da. Afro-american, de statură medie.
Echipa de asalt va face captura.
- Sigur? - Nu-l speriați.
Vreau suport aerian la 500 m înălțime.
Mulțumesc.
- În cât timp ajungem? - Douăsprezece minute.
Conform dispeceratului de taxiuri, tipul ăla conduce taxiul de 12 ani.
- Și ce? - Și vrei să-mi spui
că tipul intră într-o cabină telefonică și, abracadabra,
se transformă într-un super-asasin?
Ce face, îi omoară între curse?
Adevăratul șofer plutește în vreun canal.
Tipul care a ieșit de-acolo seamănă cu el.
- A ales un șofer care-i seamănă. - Mda, nu știu.
Eu știu. Zee?
Firmele private de securitate angajează oameni din carteluri,
din Columbia, Rusia, Mexic,
angajează foști membri ai forțelor speciale, STASI, ex-KGB.
Băieți iuți de mână, care știu meserie, știu să facă pe taximetriștii.
Ce vreți să faceți?
Să-l aranjăm. Ne salvăm martorul.
Dacă tipii ăștia se înșeală?
Tipul a recunoscut că-l cheamă Vincent.
- E înăuntru, vorbește cu băieții răi. - Mai e ceva.
Ray, nu mai e nimic. Credeam că ne scapă ceva, dar nu-i așa.
Mingea e în terenul lor, e jocul lor. N-avem ce face.
- Tu n-ai ce face! - Așa este.
E târziu. Mă duc acasă. Ai idee cât e ceasul?
L-au găsit pe Peter Lim?
Sheila vorbește cu nevastă-sa. Cică e la Fever.
Șase cu Alexandria. Mișcă!
LA 101 către LA 103, LA 105 și LA 108.
Martorul e la clubul Fever, pe Șase colț cu Alexandria.
Acolo se duce Vincent.
Echipa de asalt și unitatea rămasă, îl luați pe Vincent.
Prima unitate care ajunge îl ia pe martor, Peter Lim. Evacuați-l.
LA 105 către LA 101. Recepționat.
- O suni? - Pe cine?
Pe prietena ta. Tipa care ți-a dat cartea de vizită.
- Nu știu. Poate că da, poate că nu. - Ce?
Pune mâna pe telefon.
Viața e scurtă. Într-o zi, s-a dus.
Dacă scapi cu viață, ar trebui s-o suni.
Asta-i părerea mea.
Oricum...
Uite-l! Dă-i bătaie!
Haideți.
De obicei, stă la masa aia din spate.
Wilke, ia-o prin dreapta. Brian, ține ușa.
Trageți curat. Atenție la lumea din jur.
Poliția.
Cinci metri în față, 1,5 m la stânga.
Dacă o iei razna, nevinovații din jur încasează primele focuri. Clar?
Uite-l pe Lim. A doua masă din stânga. Scoateți-l de acolo.
În mijlocul ringului. Stai pe loc, Vincent!
FBI! FBI! Mâinile sus!
Mâinile sus, Vincent!
- Stai! Mâinile sus! - FBI. Unde-i Peter Lim?
FBI! Mâinile sus!
Lasă arma!
- Stai! - Stai! FBI!
- Nu sunt Vincent. - FBI!
Lasă arma! Ai greșit...
Pedrosa e rănit. Chemați Salvarea!
Nu, nu, nu! Stați!
Stai, stai. Sunt detectiv Fanning.
Eu sunt Max! Sunt Max! Sunt taximetrist, omule, ce naiba!
Știu. Știu. Te scot de aici. Eu sunt polițist. Hai.
- Cum m-ați găsit? - Ești în siguranță.
Mergi înainte. Nu te opri.
Ești în siguranță.
- Cum m-ați găsit? - Ești în siguranță.
Ești în siguranță. Ești bine.
Să mergem!
Să mergem.
Dă-i drumul! Condu, condu!
POLIȚIA
Numai cavaleria poloneză n-a apărut.
Ești viu. Te-am salvat.
Dar îmi mulțumești? Nu. Ești mut ca un pește.
Vrei să vorbești? Vrei să mă trimiți la naiba?
Du-te naibii.
- Chiar trebuia să-l omori pe Fanning? - Cine-i ăla?
Fanning, polițaiul.
De ce a trebuit să-l omori?
Probabil că are familie. Copiii o să crească fără el.
M-a crezut.
Și trebuia să-l salvez pentru că te-a crezut.
- Nu, nu-i așa. - Ba da. Așa e.
Ei bine, așa e. Și ce dacă?
- Asta-i meseria mea. - Ce mai meserie!
- Mergi în centru. - Ce e în centru?
Cum stai cu matematica? M-au plătit să omor 5 oameni. Am omorât 4.
De ce nu m-ai omorât pe mine și n-ai luat alt taxi?
Pentru că tu ești bun. Suntem parteneri.
Destine întrețesute. Coincidență cosmică.
- Ești un mincinos. - Chestii de-astea. Sunt mincinos?
Tu te-ai mințit până și pe tine:
"Nu fac decât să arunc gunoiul, să omor ticăloși".
- Așa ai spus. - Și m-ai crezut?
- Atunci ce-au făcut? - De unde să știu? Tu știi?
Mie mi se pare că toți au expresia aia de "martor al acuzării".
Probabil pun sub acuzare pe cineva
care nu vrea să fie acuzat.
Deci ăsta e motivul?
Ăsta e mobilul. Nu există motiv.
Nu există motiv bun sau rău ca să trăiești sau să mori.
Atunci, tu ce ești?
Indiferent.
Pricepe odată.
Milioane de galaxii, cu sute de milioane de stele
și o sclipire de-o clipă pe una din ele.
Ăștia suntem noi. Pierduți în spațiu.
Polițaiul, tu, eu,
cine bagă de seamă?
Care-i problema ta, omule?
Adică?
Dacă cineva ți-ar tine un pistol la tâmplă și-ar spune:
"Trebuie să-mi spui care-i treaba cu tipul ăsta sau te omor.
Ce motivații are? La ce s-a gândit?"
N-ai putea, nu-i așa?
Ar trebui să te omoare,
pentru că nu poți să știi ce gândește altcineva.
Cred că ești josnic, amice. O scursură.
Ești crescut la școala de corecție?
E cineva acasă?
Și părțile standard care trebuie să se găsească în oameni,
la tine...
...lipsesc.
Și de ce nu m-ai omorât până acum?
Din toți taximetriștii din Los Angeles, dau de Max, alias Sigmund Freud și Dr Ruth.
Răspunde la întrebare.
Uită-te la tine.
Șervețele, taxi curat, o firmă de limuzine într-o zi.
- Cât ai strâns? - Nu-i treaba ta.
Într-o zi? "Într-o zi, o să-mi împlinesc visul"?
O să te trezești într-o noapte că nu s-a împlinit.
S-a întors împotriva ta. N-o să fie. Dintr-o dată, ești bătrân.
Și nu s-a împlinit.
Nici nu se va împlini, pentru că n-aveai de gând să acționezi.
O să-l îngropi adânc în minte, apoi o să te lași în fotoliu,
hipnotizat de televizor, pentru tot restul vieții tale.
Să nu-mi vorbești tu mie despre crimă.
Nu trebuia decât să depui avansul pentru o limuzină Lincoln.
Sau fata aia. Nici pe fata aia nu poți s-o suni.
De ce naiba mai ești încă taximetrist?
Pentru că nu mi-am analizat niciodată viața!
Viata mea. Ar fi trebuit s-o fac.
Am încercat să ies din rahat, dar am pierdut de la început.
- Încetinește. - Trebuia să fie perfect.
Trebuia să fie perfect de la început. Cu riscuri minime.
Aș fi putut s-o fac oricând.
E roșu.
Dar știi ceva? Am noutăți:
oricum nu contează. Ce mai contează?
Cu toții suntem nesemnificativi, pierduți în Universul ăsta mare.
În "Zona crepusculară".
Conform sociopatului de pe bancheta din spate.
Dar știi ceva? Pentru asta trebuie să-ți mulțumesc.
Pentru că, până acum, n-am mai gândit așa.
Ce contează? Nu contează, așa că dă-o naibii.
Ce-avem de pierdut, nu-i așa?
- Încetinește! - De ce? Mă împuști?
Apeși pe trăgaci, să murim?
- Hai, trage! - Încetinește naibii!
Mă împuști? Mă împuști acum? Vrei să murim?
Atunci, împușcă-mă!
- Ia-o mai ușor! - Ai dreptate.
Știi ce, Vincent?
Du-te naibii!
- A fost genial. - Nu ți-ai pus centura?
1-L-20, am o investigație pe Olympic, colț cu Figueroa,
accident auto cu răniți.
- V-am notat locația. - Domnule, sunteți bine? Ce s-a întâmplat?
Domnule, ați avut un accident.
Vine o ambulanță să vă ajute.
Înțelegeți ce vă spun? Stați jos și liniștiți-vă, bine?
Nu vă faceți probleme în legătură cu taxiul. Or să vă dea altul.
Liniștiți-vă și respirați adânc.
Mâinile sus!
Mâinile sus, cu fața la taxi! Lasă-te în genunchi!
- Hai, arestează-mă. - Mâinile la ceafă!
Du-mă la pușcărie. E mișto acolo.
Nu mișca! Mâinile la ceafă!
Trimiteți întăriri, am un suspect de crimă.
- Lasă arma! - Înapoi! Mâinile jos!
- Trebuie să plec. - Lasă arma!
Nu te mai mișca! De când negociem noi doi?
Împreunează-ți mâinile!
Ascultă, cineva o să fie ucis dacă nu plec chiar acum.
Pune-ți cătușele!
Mă duc la intersecția lui Șase cu Figueroa. Cheamă poliția.
- Dă-mi ăla. - Ho! Rahat!
Hai odată!
Hai odată. Fă legătura.
Hai, răspunde!
Răspunde!
Hai, fată!
Hai, răspunde.
Procuratura.
- Annie! - Da.
Sunt Max. Max, taximetristul.
Ascultă-mă!
- Unul pe nume Vincent... - Max.
Ascultă-mă, Annie.
Ți-ai ales prost momentul să suni.
Uite, Annie.
Un tip pe nume Vincent vine să te omoare.
- Poftim? - Să te omoare! Vine să te omoare!
Dădea târcoale clădirii când te-am adus...
Bun, știi ce? Max, dacă vrei să faci glume, să știi că nu mă amuză.
Nu glumesc. Annie, ascultă-mă, te rog.
Felix l-a angajat. Bine? Sau niște tipi pentru care a lucrat Felix.
Felix Reyes-Torrena. De unde știi de cazul meu?
Nu înțeleg ce se întâmplă.
Tot ce știu e că a omorât deja martorii și vine să te omoare pe tine.
Când te-am adus pe tine, nu știu cum,
a ajuns în taxiul meu.
Annie.
Ascultă-mă. Tot ce vreau să faci...
- Nu înțeleg ce se întâmplă. - Annie, ascultă-mă. Te rog!
Ieși afară din clădire, Annie.
- Plec chiar acum. - Nu, stai.
- Max. - Stai, stai.
- Max. - Unde ești acum?
- La ce etaj? - La etajul 16.
Sunt în bibliotecă, la arhive.
El e cu două etaje mai jos, în biroul din colț.
În biroul meu?
Nu știe că ești sus. Stai acolo și sună la Urgențe.
Max, ești sigur că e la etajul 14?
Stai acolo și sună la poliție. Cheamă poliția.
Max?
Baterie insuficientă
Rahat
ARHIVE ET. 16
Max?
- Max. - Și-a dat seama că ești sus!
Nu te aud. Alo?
Annie, ascultă-mă.
Rahat.
Annie. Annie!
Rahat.
911, Urgențe.
E un tip la mine în clădire și vrea...
Alo?
Dă-i drumul!
Max?
De ce? Ce-o să faci?
Haide!
Max!
- Doamne! Felix Reyes-Torrena? - Da. L-am întâlnit.
Cum adică, l-ai întâlnit? Cum?
Nu știu. După ce te-am adus pe tine, am luat un client.
Mi-a zis că-l cheamă Vincent.
- Stai, stai. - Asta dă în stradă.
Pe aici. Vino!
Să nu aluneci!
- Ce facem? - Stai, stai.
Nu. Pe aici!
Stai, stai.
Stai aplecată.
Rahat!
Ne apropiem de-o stație.
Rahat!
Sunt profesionist!
Aproape am ajuns...
...la stația următoare.
Hei, Max.
Un tip se urcă în metrou la Los Angeles și moare.
Crezi că o să observe cineva?